home
***
CD-ROM
|
disk
|
FTP
|
other
***
search
/
Chip 1996 April
/
CHIP 1996 aprilis (CD06).zip
/
CHIP_CD06.ISO
/
hypertxt.arj
/
9305
/
SZAZTAR.CD
< prev
next >
Wrap
Text File
|
1995-04-19
|
15KB
|
242 lines
@VA százegyedik@N
@V...avagy Peter Greenaway tárgyai és a számítógép@N
Néhány hónapja tôlünk nem messze, Bécsben érdekes kiállítás
nyílt. Azt a száz tárgyat láthatták a látogatók, amelyek
""reprezentálják a világot".
A világ olyan, amilyen. Amilyennek látjuk? Viszonylagos?
Még akkor is, ha nap mint nap azt akarjuk bebizonyítani,
hogy nem olyan? Mindenki biztosan tudja: mi a jó és a
rossz. Sôt, nagyon is biztos benne, hogy az a jó...
Olyannyira, hogy sokan képesek lennének életük árán is
megvédeni véleményüket. S mit védenek?
Végzetünk ez a szubjektivitás. Körülbelül úgy, mint hajdan
volt tankönyvemben, amibôl az angol nyelv alapjait
sajátítottam el: ""Bruce gazdag, Arthur szegény. Arthur
szereti Maryt, aki viszont Bruce-szal megy a tengerpartra."
Érthetô Bruce, érthetô Mary és érthetô Arthur is... Csak
mindannyian másként látják a világot. Azt is mondhatnám:
Mindannyian helyesen látják a világot. Vagy: Mindannyian
helytelenül látták a világot. Hol van már az a szép kor,
amikor feltétel nélkül hihettünk abban: lesz igazság, amely
felfénylik elôttünk! Még akkor is, ha ez az igazság az örök
kárhozatot hozza el -- az ítéltetés pillanatában akkor is
ott állunk a bizonyosság elôtt.
Peter Greenaway egy angol filmrendezô. Ezzel nem sokat
mondtunk. Talán még azzal sem, hogy filmjei lenyûgözôek:
egyszerre tökéletesre konstruált és kegyetlen világot
láthatunk a vásznon, például a szétbomló
Shakespeare-szöveget. S természetesen így teljes minden.
Filmjei egy olyan világból üzennek, amelyben nem az ember a
fôszereplô. A Tudás foglalja el a helyét.
Bécs, amit mi magyarok sokáig a világ közepének
tekintettünk (talán némi joggal) ôsszel Peter Greenaway
száz tárgyának örülhetett. A vállalkozás rendkívüli,
vagyis emberi, tehát a lehetetlent kísérti. Nem eredeti a
gondolat, maga Greenaway hívja fel erre figyelmünket. ï
csak egy (sikertelen?) kísérletet ismétel meg, talán éppúgy
reménytelenül kudarcra ítélve.
Száz tárgy, amelyek között vannak természetes és
mesterséges anyagokból készített tárgyak, gépek, természeti
jelenségek. De hol van a számítógép? Miért nincs a száz
tárgy között a számítógép? Kiegészíthetô-e a gyûjtemény? A
@Kszáz@N misztikus jelentése mindenesetre megbomlik a
százegyedik tárgytól. De csak ez bontja meg az egységet?
""@KÅrnyék@N demonstrálja az elrekesztett fényt, a
sötétséget, az aggodalmat. @KFöld@N demonstrálja a földet
mint közeget, a talajt, az életet, a növényeket, a
kertészetet, a földmûvelést, a Föld kérgét, a földmunkát,
az ásatásokat, a földosztást. @KPáncél@N demonstrálja a
folytonos háborút, az erôszakot, a mesterséges védekezést,
a bonyolult célt, a fegyvergyártást és azt a tendenciát,
hogy a háború fokozza a találékonyságot. @KMozart@N
@Kkoponyája@N demonstrálja a tiszteletet, a
nézetkülönbségeket, a tulajdonlás kérdését, a morbid
relikviákat, a zenét." De van a kollekcióban franciaágy,
szent könyv, isten, lélek és még sorolhatnám. De nincs
számítógép! Miért?!
S íme a százegyedik tárgy! @KSzámítógép@N demonstrálja...
Igen, mit demonstrál mai világunkból ez az egyszerre
hétköznapi s egyszerre túlvilági, rejtélyes szerekezet?
Demonstrálja a technika fejlôdésének korláttalanságát, a
változást, a fejlôdésbe vetett hitet, a halhatatlanság
iránti kiolthatatlan és buta emberi vágyat, a XX. század
mítoszát.
Gyötör a kíváncsiság (valahogy majd legyôzöm magamban):
vajon a monumentális akció (ahogy maga Greenaway nevezte:
show business) megszervezéséhez, a szereplôk és a tárgyak
összegyûjtéséhez hány számítógépet kötöttek egymáshoz, s
hány efféle szerkezetet alkalmaztak a kulisszák mögötti
világítástechnikai eszközök irányítására?
De félre az ilyen megjegyzésekkel! Inkább tegyük fel a
kérdést: miért olyan rejtélyes és mítikus a számítógép?
Az embereket egyszerre fogja el a kíváncsiság, izgalom és a
félelem, ha találkoznak vele. Ennek megfelelôen alakult
jelenkori mitológiája is. Amikor felmerült annak reális
lehetôsége -- valamikor a XX. század közepén --, hogy a
számítógép eszköze lehet az emberi világ adattá tételének,
s ezáltal bármely totális hatalomnak, bevonult a modern
mitológiába a Gonosz megtestesítôjeként. Pedig akkor még
ezek a szerkezetek meglehetôsen ormótlanok voltak. Talán
nem is tudtak többet, mint ma egy jobb zsebszámológép. De
nem is a tudásuk tette félelmetessé ôket. Kellett még a
modern tudomány felgyorsult fejlôdése. Aztán kényes
tudásunkhoz objektív és tévedhetetlen gépet akartunk
szerkeszteni, hogy ellenôrizze gyarló, tévedhetetlennek
igazán nem mondható lényünket -- ez lett a számítógép.
Emlékeimben felbukkant egy film: Két ember él a Földtôl
messze, ûrállomáson. A férfi -- a Hôs -- kissé öregedô, de
ráncai csak nemesítik arcvonásait, társa -- a Hôsnô --
szintén reprezentánsa az emberi fajnak: kék szem, szôke
haj, domborodások. Namármost, hôseink egyedül vannak, s
elkélne a segítség, merthogy nem tudták elvégezni rendkívül
bonyolult feladataikat. És ekkor megérkezik a segítség --
a Negatív Hôs --, jöttét a központ már jelezte. (Ezt a
központot nagyon szeretem, fôleg ha a központ @Kbázis@N.) A
segítség -- látszólag higgadt férfiú, mely
megállapításunkban késôbb csalatkozunk -- kezében hosszúkás
tok, amelyben a valódi @KSegítség:@N egy hatalmas, de még
üres agy. Az üres agyat ugye meg kellene tölteni, ami
hôseink (pozitív, negatív, nô) segítségével megy végbe. S
íme: elôttünk áll a robot, egyesítve magában a
fanatizmust, a kegyetlenséget és a hideg rációt: a
beprogramozott intelligens robot. E szörny természetesen
elôször alkotóját (Negatív Hôs) pusztítja el. Moralistáink
(Hôs, Hôsnô) -- legalább ennyire természetesen halált
megvetô bátorsággal vívnak meg életükért, az Emberért.
A mesterséges intelligencia az egyik legalapvetôbb
mítoszhoz kapcsolódik: embert készíteni mesterséges
anyagból. A prágai csodarabbi már megpróbálta egyszer a
lehetetlent: megalkotta Gólemet, hogy ô mentse meg népét a
pusztulástól. De a gonosz erô elszabadult, és a tudósnak be
kellett látnia: mesterséges lény nem fér össze az
emberrel. A rabbi elôtt csak népe sorsa lebegett, de olyan
beavatkozásra szánta el magát, amilyenre csak Istennek van
joga. S pontosan ez az, ami az embert hajtja megtenni a
lehetetlent: Istenné válhatna, olyanná, aki képes életet
teremteni a halott anyagból, aki rendelkezik a jó és a
rossz tudása, s a halhatatlanság felett is.
Nézzük csak! Marvin Minsky a következôket állítja: @K""Ha@N
@Knagyobb bátorságunk lenne -- és minden ügyvédet eltennénk@N
@Kláb alól --, akkor elkezdhetnénk kifejleszteni valóban jó@N
@Kinterface-eket... Ha a két vezetôlapot beültetjük az@N
@Kagyunkba, akkor sok új lehetôség nyílik meg számunkra: ha@N
@Kgondolunk valamire vagy valamilyen cselekvésre készülünk,@N
@Kakkor ezeket az impulzusokat elküldhetjük a számítógéphez.@N
@KÉs ha valami információra van szükségünk, akkor azt@N
@Koutputként felvehetnénk a számítógépbôl."@N Az ötlet
nemcsak Minsky fejében fogalmazódott meg. Robert Jastrow
fogalmazta meg az alábbiakat: @K""Ha az aggyal foglalkozó@N
@Ktudományok elérik ezt a pontot, akkor egy merész tudós@N
@Kképes lesz rá, hogy letapogassa agyának tartalmát, és@N
@Kátvigye egy számítógép fémlemezeire. Az agy a létezés@N
@Klényege, övetkezésképpen a tudós belép a komputerbe, és@N
@Kbenne létezik.@N
@K@N
@KA komputerbe áthelyezett emberi elme végre megszabadul a@N
@Khalandó test gyengeségétôl... Irányíthatja tulajdonosának@N
@Ksorsát. A gép a teste: agya a gép agya lett...@N
@K@N
@KAzt hiszem, ez lesz az igazán érett értelmes létforma a@N
@Kvilágegyetemben. Ez az élet elpusztíthatatlan@N
@Kszilikonlemezekben lakozik, többé nem korlátozza a@N
@Kbiológiai szervezetek élet-halál ciklusa -- az ilyen élet@N
@Körökké élhet."@N
Akár a filmben... De az figyelemre méltó, hogy ezeket a
""meséket" tudósok mondták. Tehát agyat építünk: no nem
úgy, mint a filmben, hanem chipekbôl, nyomtatott
áramkörökbôl, ha úgy tetszik: szilíciumból. Ezek a
nyomtatott áramkörök aztán halhatatlanná tesznek bennünket.
Agyamat betáplálom a gépbe, a lapkák mindezt elraktározzák.
Ha esetleg elöregednének, akkor jönnek a szakemberek,
akiket természetesen én irányítanék -- hiszen elvégre
halhatatlan vagyok --, és áttöltenének egy másik
szerkezetbe, ahol tovább egzisztálnék. Csak még azt nem
oldottam meg, hogy én is megkóstolhassam azt a nagyon finom
töltött káposztát, amit a gépekre felügyelôk fogyasztanak
szerény alkalmazotti ebédként. Ha belegondolok, hogy még a
nyálam is szilíciumból csorog... (És akkor még nem
beszéltem a titkárnôk hosszú combjairól.)
Persze különösen akkor csorog az ember szilíciumos
nyálacskája, ha beválik Minsky mester jóslata: @K""Ha@N
@Kgondolatokat tudunk majd programozni a gépekbe, akkor@N
@Kérzelmek programozására is képesek leszünk. Fel tudjuk@N
@Kmajd dühíteni a számítógépet, de ez agy nélküli düh lesz.@N
@KNem lesz túl érdekes. Biztos vagyok benne, hogy ha egyszer@N
@Kelértük a kellô gondolati szintet, és elhatároztuk, hogy@N
@Kmilyen érzelmeket akarunk kiváltani a gépbôl, nem lesz@N
@Knehéz megcsinálni."@N
Természetesen ellene lehetne vetni: ez az egész ôrültség.
Csakhogy ezzel Minsky is tisztában van. Számára nem is az a
kérdés, hogy ez a gondolat a maga konkrétságában ôrültség,
vagy sem, hanem az, hogy ez a gondolat megfogalmazódott az
ember fejében, tehát az ember mindent el is fog követni
ennek megvalósításáért. Ismét milyen vívmánnyal
gazdagította az embert. Ezzel szinte összhangban van P.
Burke gondolata, bizonyára sokan emlékeznek rendhagyó
gondolataira, amiket a változással kapcsolatban osztott meg
velünk. ï nagyon egyértelmûen fogalmaz: változunk, mert
változni akarunk. Ez a változás aztán már éli a maga külön
életét, nem tudjuk irányítani, hamarosan rabjai leszünk
annak, amit szabadságunk fokozása érdekében fejlesztettünk
ki.
De hát mit tud a számítógép?! Miért áll elôttünk
megkerülhetetlen tényként, miközben mi szeretnénk
megszabadítani nyomasztó voltától? Mondják: az ember
alapvetô tulajdonsága a gondolkodás. Ez a képesség az ô
privilégiuma, s megkülönbözteti minden más élôlénytôl.
Tehát egy olyan képességgel határozza meg különbözôségét,
amelynek pontos mûködését maga az ember sem ismeri. A
gondolkodásról alaposan megoszlanak a vélemények. Egyesek
állítják: a gondolkodás elpusztítja az embert, az ember
lelkét, minden rossz ennek a képességnek köszönhetô, el
kellene felejteni Descartes-ot és követôit, vissza kellene
térni a természetes állapotokhoz. És mindjárt itt a másik
örök mítosz: a kivonulás mítosza, amelynek révén új életet
lehet teremteni. Mások -- s ez sem megvetendô szempont --
a legnemesebb tevékenységnek tekintik, amely legfôbb
értelmét adja rövidke létünknek. Theodore Roszak hívja fel
figyelmünket arra, hogy akik felmagasztalják a számítógépet
mint információtároló és -szolgáltató eszközt, hajlamosak
alulértékelni az eszméket, mert úgy gondolják, hogy az
információ felhalmozása önmagában tudássá válik, teoretikus
képzelôerô nélkül. Csakhogy Minsky nem az eszméket veti
el. Azt állítja, s ekkor komoly ""eszme" megfogalmazójává
válik, hogy a számítógép új filozófiát, új világot, új
gondolkodást képes teremteni.
Nézzük meg ezt a reneszánsz portrét! Ugye ismerôs a
rejtélyes mosolyú Mona Lisa alkotója? Egy nagy fantasztát
láthatunk, aki a maga nemében egyedülállót teremtett:
messze megelôzte kora technikai fejlettségét! Titkokat
keresett: hogyan tudna repülni az ember, vagy hogyan
tartózkodhat hosszabb ideig a víz alatt, és más efféle
csacskaságokon törte a fejét... S nézzük ezt a kis ábrát, a
nagy mester vetette papírra. A mérték: minden
cselekedetünk mértéke...
És még egy... Ne felejtse senki: a számítógépet nem szabad
elfelejteni, mert biztosan ô a százegyedik.
@KYves Xenaxis@N